"Bio je starac koji je sam pecao ribu u čamcu, na zaljevskoj struji, i već 84 dana nije ništa upecao."
"Prvih 40 dana dječak je išao s njim, ali poslije 40 dana praznih ruku...
dječakovi roditelji rekli su da je starac definitivno spor...
što je najgora verzija baksuza...
i dječak je otišao na drugi čamac, i uhvatio tri dobre ribe prvog tjedna."
"Starac je naučio dečka pecati i dječak ga je volio."
Starac je bio sijed i izboran, sa dubokim brazdama na potiljku...
i ožiljcima po rukama od neprekidnog izvlačenja mreže za ribe.
Ali, ni jedan nije bio svjež. Bili su stari kao erozije...
u kakvoj pustinji bez ribe.
Na njemu je sve bilo staro, osim očiju...
koje su bile boje neba i sijale nepobijedivo.
Dječaku je bilo žao što se starac svakog dana vraća praznih ruku.
Uvijek je silazio da mu pomogne u nošenju namotaja užadi...
kuki ili harpuna, kao i jedra obmotanog oko jarbola.
Jedro, zakrpano vrećama brašna, izgledalo je kao barjak vječitog poraza.
Nitko ne bi ukrao od starca, ali bilo je sigurnije odnijeti sve kući...
Iako je bio siguran da lokalni ljudi ne bi ukrali, starac je smatrao kuke i harpune...
bespotrebnim na čamcu.
Ribari, koji su imali dobar ulov, već su se vratili s mora...
i odrali svoje tunjevine, prebacujući ih preko daske koju su...
nosili u ribarnicu, gdje su čekali kamion koji ih nosi na tržnicu u Havani.
"Mogu li te ponuditi pivom, na terasi?", upitao je dječak.
"Zašto ne?", odgovori starac. "Među ribarima."
Dva piva, Martine, molim.
Sjedili su na terasi i većina ribara je ismijavala starca...
ali se on nije ljutio.
Nije se sjećao kada je stekao poniznost...
ali je znao da ju je stekao.
Znao je da to nije sramota, i da ne zahtijeva gubitak ponosa.
Vidio je da ga stariji ribari gledaju...
Ali, nisu to pokazivali, razgovarali su o dubinama iz kojih su...
izvlačili svoje mreže, o dobrom vremenu koje ih je služilo na moru.
Santiago? -Da?
Mogu li ti sutra nabaviti sardine?
Ne, idi igrati baseball.
Još imam snage za veslanje, i za bacanje mreže.
Znam gdje mogu nabaviti četiri svježa mamca.
Još imam ove od danas.
Daj da ti nabavim četiri svježa.
Jedan.
Dva.
Dva!
Nisi ih ukrao?
Bih, ali ove sam kupio.
Hvala.
Ako ne mogu pecati s tobom, rado bih drugačije pomogao.
Kupio si mi pivo. Već si čovjek.
Išli su putem zajedno. Starac je ostavio stvari ispred kuće.
U starčevoj kući bio je krevet, stol, stolice i dio za kuhanje na ugljenu.
Na smeđem zidu je visjela slika Isusovog povratka.
Na drugom slika Gospe od Cobre. To su bile relikvije njegove žene.
Nekada je na zidu visjela i stara fotografija njegove žene...
ali ju je skinuo jer ga je činila tužnim.
Stajala je na polici u kutu, sa čistim košuljama
Sutra je 85-i dan. 85 je sretan broj.
Kako bi ti se svidjelo da dovučem jednu ribetinu tešku 500 kila?
Jesi li dovoljno snažan za tako veliku ribu?
Mislim da jesam. Znam ja dosta trikova...
Santiago...
Sada samo zaradili dovoljno novca. Mogu li ponovo s tobom na pučinu?
Ne, ne...
Ti si sada na sretnom čamcu. Ostani na njemu.
Sjećaš se koliko smo ranije ostajali bez ribe?
Onda smo tri tjedna hvatali velike, svaki dan.
Sjećam se.
Znam da me nisi napustio jer si izgubio povjerenje.
Tata me natjerao da odem. Mali sam, moram ga slušati.
Naravno... To je normalno.
On nema dovoljno vjere.
Ali, mi imamo, zar ne? -Da.
Da si moj, poveo bih te opet.
Ali, pripadaš svom ocu i na sretnom si brodu.
Što imaš za jelo?
Malo žute riže i ribe. Hoćeš?
Ne, jest ću kod kuće. Mogu li ponijeti mrežu?
Naravno.
Imam jučerašnje novine. Pročitat ću o baseballu.
Nije bilo mreže. Dječak se sjetio da su je prodali.
Ali, igrali su tu igru svakog dana.
Nije bilo ni riže, ni ribe, dječak je to znao.
Nije znao da su jučerašnje novine također izmišljene.
Ali, starac ih je izvukao ispod kreveta.
Ugrij se, stari. Sjedi na suncu. Rujan je, sjeti se.
Mjesec velike ribe.
Svatko može biti ribar u svibnju.
Vraćam se kad uzmem sardine. Onda mi prepričaj baseball.
Dvije večere, molim. Za ponijeti.
Više ne jedeš kod kuće?
Koliko novca imaš?
60 centi.
Nije mu se posrećilo, ha?
Znaš, možda nije sreća u pitanju. Možda je previše star.
Nije on previše star. Vidjet ćeš!
Rekoh, možda. -Nije čak ni "možda".
Nadam se da ću imati klinca da peca za mene, kad ostarim.
Kada se dječak vratio, starac je spavao u stolici. Sunce je već zalazilo.
Ramena su mu bila jaka, iako je bio star, kao i vrat, na kome se nisu vidjele bore...
kada je starac spavao.
Glava mu je doduše, bila stara. Nije se vidio život na tom licu, zatvorenih očiju.
Probudi se, stari.
Starac je otvorio oči i jedan dugi trenutak se vraćao iz velike daljine.
Onda se nasmiješio.
Što imaš?
Večerat ćemo. -Nisam jako gladan.
Hajde, jedi. Ne možeš pecati, a da ne jedeš.
Već jesam.
Nećeš pecati gladan, dok sam ja živ.
Onda ćeš poživjeti dugo, i dobro paziti na sebe.
Tko... tko ti je to dao?
Martin, sa terase.
Moram mu se zahvaliti. -Ja već jesam, nema potrebe.
Jeli su bez svjetla za stolom, jer je već pao mrak.
Starac je pričao dečaku o baseballu, kao i uvijek...
o velikom DiMaggiju, kako je povratio status u timu...
Pričaj mi o velikom Johnu J. McGrawu.
Nekada je dolazio na terasu, u starim danima. Stalno je mislio na konje.
Jedino na njih je mislio, pored baseballa. Nosio je spisak konja u džepu...
i često bi spominjao imena konja preko telefona.
Bio je veliki menadžer. Moj tata misli da je bio najveći.
Zato što je često dolazio ovdje.
Da je Derocher nastavio dolaziti svake godine, tvoj tata bi ga smatrao za najvećeg.
Tko je najveći menadžer, zaista?
Mislim da su svi jednaki.
Ponekad zaželim povesti velikog DiMaggija na pecanje.
Kažu da mu je otac bio ribič.
Možda je i on bio siromašan, pa bi nas razumio.
Trebaš leći ranije da bi bio svjež ujutro.
Ja ću ovo vratiti na terasu.
Laku noć. Vidimo se ujutro.
Ti si mi budilica.
Godine su meni budilica.
Lijepo spavaj, stari. -Hvala.
Laku noć.
Dječak je izašao, a starac je razmišljao o tome...
zašto se stari ljudo bude tako rano. Da bi imali još jedan duži dan?
Onda bi starac smotao svoje hlače da napravi jastuk...
umotavajući novine u njih.
Sebe bi umotao u deku i spavao na drugim starim novinama...
koje su pokrivale opruge kreveta.
Ubrzo je zaspao, i sanjao je o Africi, kada je on bio dječak.
Sanjao je duge zlatne plaže, i bijele plaže, toliko bijele da bi vas oči zaboljele...
visoke grebene i visoke, okrugle planine. Svake noći je živio na toj obali...
slušao je šum valova i vidio čamce urođenika kako se probijaju kroz njih.
Mirisao je katran i ulje s palube, dok je spavao...
i miris Afrike, koji je vjetar jutrom donosio s kopna.
Obično bi se tada budio i odlazio probuditi dječaka.
Ali, noćas je miris povjetarca došao jako rano.
U snu je znao da je rano i nastavio je spavati...
da bi vidio bijele vrhove kako se uzdižu iz mora...
i sanjao o raznim lukama, i putovanju Kanarskim otocima.
Nije više sanjao oluje, ni žene, velike događaje, velike ribe...
ni tuče, ni takmičenja u snazi, ni o svojoj ženi...
Samo je sanjao mjesta.
I lavove na obali...
Igrali su se mao mali mačići. Volio ih je, kao što je volio dječaka.
Dječaka nikada nije sanjao.
U zoru, starac se jednostavno probudio, pogledao kroz prozor ka mjesecu...
razmotao hlače i obukao ih.
Krenuo bi niz put, da probudi dječaka. Drhtao je od jutarnje hladnoće...
ali je znao da će ga šetnja ugrijati i da će uskoro zaveslati.
Vrata dječakove kuće bila su otključana, i on ih otvori i uđe, tiho, bosih nogu.
Dječak je spavao na kauču u prvoj sobi i starac ga je mogao jasno vidjeti.
Pažljivo je uzeo njegovo stopalo i držao ga tako...
dok se dječak nije probudio i pogledao ga.
Dječak je bio pospan, i starac mu se ispričao.
"Takav je muški posao," odgovori dječak.
Spuštali su se niz put, kojim su svo vrijeme, u mraku...
išli bosonogi ljudi, noseći jarbole svojih čamaca.
Kako si spavao?
Vrlo dobro, Manuel. Osjećam se sigurno u sebe.
I ja, također.
Idem po sardine.
Popij još jednu kavu. Ovdje imamo kredit.
Starac je polako ispijao kavu.
Znao je da je samo to imao za cijeli dan, i to je prihvaćao.
Već duže vrijeme nije mario za jelo i nije nosio sa sobom.
Imao je bocu vode u pramcu, to mu je bilo dovoljno za cijeli dan.
Sretno, stari.
Sretno.
Bilo je i drugih čamaca, sa drugih obala, i starac je čuo različite zvuke vesala.
U mraku je starac mogao osjetiti jutro koje stiže.
Dok je veslao mogao je čuti zvukove leteće ribe koja je iskakala iz vode...
i šištanje njihovih ukočenih krila dok su presjecale tminu.
Bile su mu drage, jer su mu bile glavni prijatelji na pučini.
Bilo mu je žao ptica, naročito malih morskih lasta...
koje su stalno letjele i tražile, a nikada ništa nisu našle...
Pomislio je, ptice imaju teži život od nas, osim grabljivica, i onih težih, jačih...
Zašto se rađaju tako krhke, osjetljive, na oceanu koji zna biti okrutan...
Ugodan je i miran, ali zna biti tako okrutan.
Sunce je izvirilo iz mora i starac je mogao vidjeti druge čamce...
rasute po struji daleko od obale.
Uvijek je mislio o moru kao o "la mar", kako mu ljudi na španjolskom tepaju.
Katkad oni koji ga vole ružno pričaju o njemu...
ali se ipak izražavaju o njemu kao o ženi.
Mlađi ribari su ga smatrali za rivala ili neprijatelja...
ali starac je uvijek razmišljao o moru u ženskom rodu...
kao nečemu što može dati ili uskratiti veliku milost.
Mjesec utječe na more, kao i na ženu, mislio je.
Prije nego je skroz svanulo, postavio je mamce i prepustio se struji.
Jedan mamac se nalazio na dubini od 40 aršina, drugi na 75...
treći i četvrti duboko dolje u moru, na dubinama od 100 do 125 aršina.
Sunce je postajalo sjajnije i ogledalo se u vodi...
koja ga je odbacivala u njegove oči, koje bi ga zaboljele...
pa bi veslao bez gledanja.
Svi mamci su visjeli glavom na dolje...
vrh udice je bio zaboden u čvrsto u ribu mamac, a sav preostali dio, luk i drška...
bijahu pokriveni sardinama.
Svaka sardina je bila probodena kroz oči tako da su činile poluvijenac oko čelika...
koji je kroz njih prolazio.
Nije bilo mjesta na udici koje dobrim ukusom...
i ugodnim mirisom ne bi privuklo kakvu veliku ribu.
"Držim ih na mjestu", mislio je, "samo nemam više sreće."
"Ali, tko zna? Možda danas. Svaki dan je nov dan."
"Sreća je poželjna, ali točnost mi je draža."
"Onda, kad sreća dođe, spreman si."
Sunce je sada bilo dva sata više i oči ga nisu boljele kad gleda ka istoku.
Tada je primijetio pticu - fregatu...
Brzo je padala, obrušavajući se okomito, povijenih krila i zatim ponovo kružila.
Ne gleda tek tako. Našla je nešto.
Ljepotice... Bit ćeš dobar mamac.
Nije se sjećao kada je počeo naglas pričati, kada je bio sam.
Na moru se smatralo vrlinom ne govoriti suvišno...
i starac se toga uvijek pridržavao i poštivao.
Sada je misli izgovarao naglas, jer nije bilo nikoga kome bi smetale.
"Da me drugi čuju, mislili bi da sam lud," pomislio je.
"Ali pošto nisam lud, svejedno mi je."
"Bogati imaju radio kojim razgovaraju...
i slušaju vijesti o baseballu."
Da, da...
Onda je osjetio nešto jako i nevjerojatno teško.
Bila je to težina ribe. Pustio je uže da klizi niže, niže...
da se odmotava poslije dva trzaja. -Duboko je, mora da je ogromna...
Zagrizi je, ribo! Zagrizi!
Molim te, zagrizi.
Kako su samo svježe, dolje u tmini duboke vode...
Hajde sad, pokušaj još jednom.
Samo omiriši te sardine!
Ima i tune, slatke i tvrde.
Hajde, ribo! Jedi, ne stidi se.
Zagrist će! Daj Bože da zagrize!
Nije mogla otići...
Bože, nije otišla. Bit će da se ponovo okreće.
Možda se ranije zakačila za udicu, pa se prisjetila...
Samo se okrenula. Zagrist će!
Kakva riba!
Sad ju je uhvatila popreko ustima...
i vuče je za sobom.
Dok je uže odlazilo, klizeći kroz starčeve prste...
mogao je osjetiti težinu.
Iako je pritisak njegovog palca bio skoro neprimjetan.
Zagrizla je!
Pustit ću je da je pojede. Dobro zagrizi, ribo!
Hajde, jedi!
Jedi, dok ti se vrh kuke ne zabije u srce i ubije te.
Onda se popni fino, polako, i daj da te harpunom probodem.
Sada...
Jesi li spremna?
Dovoljno si jela?
Sada je riba bila zaglavljena.
Starac je mogao osjetiti da je zakačen.
Ili će sada cimati uže, ili pokušati otići u dubinu.
Ništa se nije dogodilo...
Riba je polako plivala, starac nije mogao povući ni inč.
Uže je bilo jako, napravljeno za tešku ribu...
držao ga je dok nije bilo tako zategnuto, da je sjeklo vodu kao nož.
Čamac se počeo pomicati..
polako, prema sjeverozapadu.
Starac se nagnuo unazad od pramca.
Riba je kretala polako i plovili su sigurno po mirnoj vodi.
Ostali mamci su još bili u vodi, ali ništa se nije moglo s njima.
Ubit će je ovo. Ne može dovijeka ovako.
Ali, četiri sata kasnije, riba je i dalje plivala...
poigravajući se s čamcem, a starac je i dalje čvrsto držao.
"Kakva li je to riba, kad tako vuče?" pomislio je.
"Mora da je čvrsto zagrizla uže. Volio bih da je vidim samo jednom...
da znam s čim imam posla."
"Nema kopna na vidiku sada, ali nema veze", pomislio je.
"Skoro da se mogu ravnati prema odsjaju Havane."
Bilo je podne kad je zagrizla, a još je nisam vidio.
Volio bih da je dječak ovdje.
Riba vuče mene, kao da sam ja mamac.
"Što ću ako odluči krenuti u dubinu. Ne znam..."
"Ali, nešto ću učiniti. Mnogo toga mogu napraviti."
"Mogao bih zategnuti uže, ali, možda ga pokida..."
"Moram je držati koliko god mogu...
i popuštati uže kad traži."
"Hvala bogu da pliva, a ne ide dublje."
Postalo je hladno pošto je sunce zašlo...
i znoj se hladio na starčevim leđima, rukama i nogama.
"Nije isplivala do zalaska," pomislio je.
"Možda će izaći na mjesečinu? Ako ne, možda u zoru..."
"Volio bih da je mogu vidjeti."
"Samo jednom, vidjeti s čim imam posla."
Dva dupina su se približila čamcu, čuo ih je kako se prevrću i cokću.
Znao je razlikovati frktanje mužjaka i uzdisanje koje je pravila ženka.
"Dobra bića," pomislio je. "Igraju se i šale, i vole se."
"Oni su nam braća, kao i leteće ribe."
Onda osjeti samilost prema velikoj ribi koju je uhvatio.
"Čudesna je i neobična,"pomisli, tko zna koliko je stara."
Nikada nisam uhvatio tako snažnu ribu...
koja se tako čudno ponaša.
Možda je previše pametna da skoči?
Mogla bi me uništiti skokom.
Ili naglim izbijanjem na površinu.
Možda je mnogo puta uhvaćena, pa zna da je ovo pravi način borbe?
Zagrizla je kao mužjak...
Kreće se kao mužjak...
Nema panike u njenom otporu.
Pitam se da li ima nekakav plan...
ili je samo očajna, kao ja?
Volio bih da je dječak ovdje.
Riba nije mijenjala pravac cijele noći...
koliko je starac mogao vidjeti, gledajući u zvijezde...
Osjetio je snagu ribe, u užetu koje se kretalo...
gdje god je ona odlučila. Vjerojatno je mislila...
da će on morati izabrati, kad prozre njen plan.
Njen cilj je bio ostati u dubini, daleko od svih zamki i lukavstava.
Moj cilj je bio otići dalje od svih ljudi.
Dalje od svih ljudi na svijetu...
Sada smo povezani, riba i ja, još od podneva...
I nikog nema da nam pomogne.
"Izgubio sam 200 aršina dobrog užeta i kvalitetne udice", pomisli.
"To se da nadoknaditi."
Ali, tko će nadoknaditi ribu koja je odvukla uže?
"Ne znam koja je riba upravo uhvatila mamac."
"Možda marlim, sabljarka ili morski pas, ne znam..."
"Morao sam je otkačiti brzo."
"Zašto je trgnula u stranu?", pomisli.
"Bit će da je uže skliznulo niz njena brežuljkasta leđa."
"Sigurno je leđa ne bole koliko i mene...
ali ne može dovijeka vući ovaj čamac."
"Koliko god snažna bila."
"Molim te, Bože, neka skoči."
"Možda će je zatezanje užeta zaboljeti, pa će poskočiti."
"Neka skoči i napuni svoje mjehure zrakom...
da ne može otići u dubinu umrijeti."
Ribo, volim te i poštujem mnogo, ali ću te ubiti prije kraja dana!
Mala ptica doleti ka čamcu sa sjevera, leteći nisko nad vodom.
Starac je mogao vidjeti da je vrlo umorna.
Koliko ti je godina?
Ovo ti je prvo putovanje?
Zašto si tako umorna?
Koja te ptica to progoni?
"Jastreb," pomisli on.
"Lete ka moru da bi naišli na vas."
Ali, on ništa ne reče ptici, ionako ga ne bi razumjela...
a uskoro će i sama saznati za jastreba.
Odmori se kod mene, ptico.
Ali, onda moraš otići tražiti svoju sreću, kao svaki čovjek, riba ili ptica.
Da samo mogu jedra razvezati i povesti te sa mnom...
na povjetarcu što se diže.
Ali, bar imam prijatelja.
Nešto je boli.
Sad ga osjećaš, ribo!
Boga mi, i ja.
"Kako sam dozvolio da me riba posječe jednim trzajem?"
"Postajem glup. Bolje da obratim pažnju na posao."
"Moram pojesti tunjevinu, da bih sačuvao snagu."
"Volio bih da je dječak ovdje da isječe tunu i da ima malo soli."
"Ne vjerujem da mogu pojesti cijelu."
I to mi je neka ruka?
Hajde, grči se koliko hoćeš! U kandžu se napravi!
Neće ti mnogo pomoći.
Moram pojesti tunu.
Ne smijem gubiti snagu.
Ne krivi ruku, dugo je s tobom. Mnogo je ribe preokrenula.
Kako si, ruko? Ili je prerano da znaš?
Možda grč prestane na suncu...
Ako je moram otvoriti, učinit ću tako, po bilo koju cijenu.
"Bože, pomozi da grč prođe," pomislio je, "jer ne znam što će riba sljedeće učiniti."
"Ona je mirna i ide po svom planu. Ali, koji je moj plan?"
"Moj moram improvizirati uz njen, zbog njene ogromne veličine."
"Ako bi samo skočila," pomisli, "mogao bih je ubiti."
Hajde, ruko!
Evo je, izlazi!
Duža je od čamca!
O, velika je riba!
Hvala Bogu da nisu tako pametne kao mi što ih ubijamo.
Mada su plemenitije i sposobnije.
Zašto li je skočila?
Kao da je skočila da mi pokaže kolika je.
Loše vijesti za tebe, ribo!
Dan je odmicao, a čamac je i dalje mirno plovio.
Starac je patio, mada nije htio priznati patnje.
Nisam religiozan...
ali izgovorit ću deset "Oče naš", i deset "Zdravo Marijo"...
samo da ulovim ovu ribu.
Pomolit ću se i Djevici od Cobre, to obećajem...
Počeo je mehanički izgovarati molitve...
ponekad bi bio toliko umoran da se nije sjetio molitve...
pa bi ih izgovarao tako brzo da su išle automatski.
"Zdravo Marijo je lakše izgovoriti nego Oče naš," pomislio je.
Starac je bio umoran. Znao je da uskoro pada noć, i da mora misliti na druge stvari.
Razmišljao je o velikim ligama. Za njega, to su bile Gran Ligas.
Znao je da Yankeeji iz New Yorka igraju s Tigrovima iz Detroita.
"Već drugi dan ne znam rezultate utakmica," pomislio je.
Da bi dobio samopouzdanja, sjetio se vremena u taverni u Casablanci.
Kada se natjecao sa crncem iz Sienfuegosa, koga su smatrali najjačim na doku.
Tada nije bio star, već u punoj snazi.
Dan i noć su on i crnac proveli sa laktovima na stolu.
Bilo je mnogo oklada, koje su se tijekom noći mijenjale.
Svaka četiri sata su mijenjali suca, da bi se ovi mogli naspavati.
Crnca su pojili rumom.
Poslije svake čašice, potegao bi na svoju stranu.
Ali, starac bi ponovo vraćao svoju ruku na sredinu.
Bio je siguran da je crnac, dobar čovjek i atlet...
bio pobijeđen.
Sutradan, oni koji su se kladili, tražili su da se borba proglasi neriješenom...
jer su se morali vratiti na posao, na dokovima.
Starac je oslobodio posljednju snagu...
znao je da je slomio crnčevo samopouzdanje...
i završio je igru, prije nego što su ostali morali otići.
Dugo poslije toga, svi su ga nazivali šampionom.
Kako si, ribo?
Ja sam dobro. Ljevica se oporavila...
a ti vuci čamac, ribo.
Pred suton, dok su prolazili pored otoka morske trave...
koje se ljuljaju na oceanu, kao da ocean vodi ljubav pod žutim pokrivačem...
na malu udicu se zakači dupin, i on ga unese u čamac.
Fina je riba, dupin, kad se kuhana jede.
A tako jadna, kad je sirova.
Bolje da ne uznemiravam ribu na zalasku sunca...
Zalazak sunca je težak period za svu ribu.
Ubrzo se smračilo, kao i uvijek u rujnu...
i prve zvijezde su se pojavile.
Nije znao imena sazviježđa, ali ih je vidio. Znao je da će se uskoro sva pojaviti...
i da će svi njegovi daleki prijatelji biti tu.
"Riba je također moj prijatelj", pomisli.
Nikada ne vidjeh i ne čuh o takvoj ribi.
Moram je ubiti.
Drago mi je da ne moram ubijati zvijezde.
Kako bi izgledalo kad bi čovjek pokušao ubiti Mjesec?
Mjesec bježi.
Zamisli kako bi bilo kad bi svaki dan...
pokušavao ubiti sunce.
Rođeni smo sretni.
"Prođe pola dana i noć, i još jedan dan da nisi spavao."
"Ako ne odspavaš, počet će ti se mutiti u glavi."
Odmori sada, starče.
Pusti je da odradi svoj posao.
Zgrčio je tijelo uz uže, prebacujući težinu na lijevu ruku, i zaspao.
Nije sanjao lavove, već veliko jato dupina, koje se razastrlo osam do deset milja...
u doba parenja. Skakali bi visoko i vraćali se u isti kovitlac...
koji se stvarao na mjestu gdje su iskakali.
Onda je sanjao da je u krevetu, u svom selu, na hladnom sjeveru...
i da mu je ruka utrnula jer je ležao na njoj umjesto na jastuku.
Poslije toga je sanjao dugu žutu plažu, i vidio je prve žute lavove...
čekao je vidjeti hoće li ih biti još... i bio je sretan.
Sanjao je kitove koji su prolazili pored obale u jesen...
u vrijeme parenja, u nihovoj međusobnoj prijateljskoj igri.
Mjesec je dugo lebdio na nebu, ali on je spavao, i riba je ravnomjerno vukla...
a čamac je ulazio u tunel oblaka.
Probudio se uz trzaj desne šake, i uže koje mu je peklo ruku.
Ovo smo čekali...
Hajde sada, neka plati za uže.
Neka plati!
"Pokazat ću joj što čovjek zna i što može izdržati," pomislio je.
Tisuću puta je dokazao da to ništa ne znači.
Sada je dokazivao ponovo.
Svaki put je bio novi, i nikada nije mislio na prošlost za vrijeme toga.
"Da je dječak tu, kvasio bi namotaje užeta."
"Da, da je dječak tu... Da je dječak tu..."
Sada je skočila i napunila mjehure zrakom. Sad ne može u dubinu umrijeti.
"Sada će početi kružiti i moram početi raditi na njoj."
Eto, nije tako gadno...
Niti beskorisno.
Ah, dao sam sve od sebe.
Uskoro će početi kružiti. Ali, izborit ću se ja s njom...
Sunce je izranjalo treći put otkada se otisnuo na more.
Riba je polako kružila, a starac je bio natopljen hladnim znojem do kostiju.
Ne smijem malaksati sada...
sada kad se toliko približila. Bože, daj mi snage!
Izgovorit ću stotinu 'Očenaša...
i sto puta 'Zdravo Marijo'...
ali ne mogu ih sada izgovoriti.
Molim te, smatraj ih izgovorenim...
učinit ću to kasnije.
Sat vremena je vidio točke pred očima.
Dva puta je pao od vrtoglavice, a to ga je brinulo.
Iznenada, vidio je tamnu sjenu...
pored koje je čamac tako dugo prolazio, da nije vjerovao u njenu veličinu.
Ne može biti tako velika!
Ali, bila je tolika.
Ponovo je osjetio vrtoglavicu...
"Uznemirio sam je," pomisli.
"Možda je ovaj put okrenem."
Vucite, ruke!
Drž'te se, noge!
"Moram je privući uz bok ovog puta," pomisli.
Vrijeme je da je dovučem.
Pokušao je još jednom, i zamalo se onesvijestio kad je okrenuo ribu.
"Pokušat ću ponovo," obećao je sebi, dok mu je sijevalo pred očima...
Ribo, umrijet ćeš svakako. Moraš li i mene ubiti?
Prikupio je svu bol, ostatke svoje snage, i svog ponosa...
i suprotstavio agoniji ribe.
"Moram je privući bliže. Bliže, bliže!" pomislio je.
"Ne smijem ciljati glavu, moram se domoći srca."
Sad sam ubio ovu ribu, koja mi je bila brat.
Sad se moram baciti na robovski posao.
Na posao, starče.
Nije mu trebao kompas da zna gdje je jugozapad.
Trebalo je samo osjetiti pasat kao i vidjeti gdje jedro vuče.
Gledao je u ribu i bilo mu je potrebno samo da vidi svoje ruke...
i dodirne leđima drvo, da bi mu bilo jasno da se sve to zaista dogodilo
i da to sve nije bio san.
Ruke će brzo zarasti, mislio je.
Dobro su krvarile, a slana voda će ih izliječiti.
Slana voda ovog zaljeva je najbolje sredstvo za liječenje.
Tada mu se uglavi počne mutiti i on pomisli
Da li ona mene vuče ili ja nju.
Oni su plovili zajedno, vezani jedno uz drugo,
i starac pomisli - Neka me vuče ako hoće.
Bolji sam od nje samo zbog svog lukavstva
a ona prema meni nema zle namjere.
Plovili su dobro i starac umoči ruku u slanu vodu
trudeći se ostati pri svijesti.
Gledao je u ribu neprekidno da bi se uvjerio da je sve to java.
Bilo je to sat vremena prije nego što ga je napao prvi morski pas.
Bio je to vrlo velik Mako morski pas građen da pliva kao najbrža riba.
Sada je ubrzao, osjećajući jači miris krvi.
Njegova plava leđna peraja parala je vodu.
Kada ga je starac ugledao kako se približava znao je
da je to morski pas koji ne zna za strah i koji čini točno ono što hoće.
Predobro da bi bilo istina. Možda je sve ovo samo san.
Mako!
Sada moja riba ponovo krvari, a bit će i drugih.
Bilo je predobro da bi bilo istinito.
Starac više nije gledao ribu, otkako je unakažena.
Kada je riba bila napadnuta imao je osjećaj da njega napada.
Ali ubio sam morskog psa koja je napao moju ribu, pomislio je.
Bio je to najveći Dentuso morski pas kojeg je ikada vidio.
Bilo je predobro da bi trajalo.
Znao je da je grba ribe potrgana...
i da ostavlja krvav trag koji će namamiti druge morske pse.
Znao je sasvim dobro što se sve može dogoditi kada zađe u unutrašnji pojas struje.
Ali, ništa sada ne može napraviti.
"Da, može" pomislio je.
Mogu privezati nož za jednu dršku od vesla.
Mogao sam ponijeti kamen da naoštrim nož, pomisli.
Trebao si ponijeti mnoge stvari...
ali nisi. Sada nije vrijeme da razmišljaš što nemaš.
Razmišljaj što možeš učiniti sa stvarima koje imaš.
"Daj mi dobar savjet," pomislio je, "muka mi je od ovoga."
Iako sam star, ali neću ostati nenaoružan.
Joj... Galanos...
Hajde, Galanos!
Hajde, hajde, Galanos!
Hajde, hajde, hajde!
Isplovio sam predaleko, ribo.
Nije dobro za tebe, niti za mene...
Oprosti, ribo.
Još mi je ostala polovina...
Možda budem imao sreće da nešto donesem kući.
Možda me sreća posluži... Ne... Ne!
Upropastio si svoju sreću kad si isplovio toliko daleko.
Ne budi glup...
Ostani budan i veslaj.
Još ti je sreće ostalo.
Htio bih je kupiti malo.
Kad bi bilo mjesto na kom je prodaju...
Čime bih je kupio?
Izgubio sam harpun, slomio nož...
dvije loše ruke...
Možda...
Pokušao si je kupiti krstarenjem od 84 dana.
Umalo da ti je prodaju.
Ne smijem tako misliti... Besmislice.
Sreća je stvar koja dolazi u raznim oblicima.
Tko je može prepoznati?
Volio bih vidjeti svjetla Havane.
Volio bih puno lijepih stvari...
Ali, to sada želim.
Vidio je odsjaj svjetlosti grada. Moralo je biti oko 22:00.
Sad je već bio ukočen i slomljen.
Njegove povrede kao i prenapregnuti dijelovi tijela su ga boljeli.
Više nije mogao razgovarati s ribom jer je bila previše uništena.
Onda mu nešto padne na pamet.
Polu-ribo, ribo bivša...
Žao mi je što sam predaleko otišao.
Uništio sam ovaj čamac...
Ubili bismo mnoge morske pse, ti i ja...
i ranili još toliko.
Koliko si ih ti ikada ubila, ribo?
Nemaš tu sablju badava.
"Što ćemo raditi sada, ako po noći dođu," pomislio je.
Borit ću se!
Borit ću se do smrti!
"Ali, nadam se da se neću morati ponovo boriti," pomisli.
"O, toliko se nadam"
Ali, borio se opet. Ovoga puta je znao da je borba besmislena.
Hajde, Galanos!
Znao je da je pobijeđen sada. Konačno, i bez oporavka.
Mogao je osjetiti da je ušao u struju i vidjeti svjetla na obali, duž kolonije.
Znao je gdje se nalazi, bilo je lako doći do kuće.
"Bar nam je vjetar prijatelj," pomislio je...
dodavši: "Ponekad."
A i velike pučine sa svim našim prijateljima i neprijateljima...
i krevet...
Krevet mi je prijatelj. Samo krevet.
To bi bilo sjajno sada.
Nije strašno kad si pobijeđen.
Što te pobijedilo? Ništa. Isplovio sam predaleko.
Čovjek nije za poraze sazdan.
Čovjek može biti uništen, ali ne poražen.
Bilo je tiho u luci.
Uplovio je do uske kamene obale pod stijenom.
Nije bilo nikoga da mu pomogne.
Otkačio je jarbol, smotao jedro...
prebacio ga na leđa i krenuo uz put.
Tek tada je osjetio jačinu svog umora.
Morao je sjesti pet puta dok nije stigao do kolibe.
Ujutro je tako jako puhalo da ribari nisu mogli isploviti...
i dječak je spavao do kasno.
Svratio je do starčeve kolibe kao što je svakog jutra činio.
Starac je spavao, dječak je mogao vidjeti kako diše.
Onda ugleda starčeve ruke i briznu u plač.
Tiho je izašao da mu donese kavu, plačući duž cijelog puta.
Mnogi ribari su se okupili oko čamca, gledajući ono što je bilo pored.
Jedan je stajao u vodi, zavrnutih hlača, mjereći kostur nekim konopcem...
spremajući se da odsječe glavu i peraje.
Dječak nije mogao sići dolje.
Bio je tamo već ranije.
Martin!
Lončić kave, sa dosta mlijeka i šećera.
Kakva je riba to bila!
Nikada nije bilo takve ribe!
Ali, one tvoje od jučer su bile dobre također.
Nisu bitne moje ribe.
Hoće li nešto popiti?
Ne. Ako on hoće, vratit ću se.
Reci mu da mi je žao.
Donijet ću kavu.
Pobijedile su me, Manolino, zaista su me dotukle.
Nije te ona dotukla. Ne riba.
Jesi li mnogo patio?
Sada ćemo ponovo ribariti zajedno.
Ne, ne...
Nemam ja više sreće. -Prokleta sreća bila!!
Ja ću sreću ponijeti sa sobom.
Što će tvoj otac reći? -Nije me briga što će reći.
Nabavit ćemo dobro, ubojito koplje i stalno ga nositi sa sobom.
Mora biti jako oštro, ali nežareno, jer će se slomiti kao moj nož.
Nabavit ću ja drugi.
Koliko dana će ovaj vetar puhati?
Možda tri, možda više...
Sve ću pripremiti.
Ti zacijeli svoje ruke, starče.
Bit će bolje za par dana.
Znam kako ću ih izliječiti.
Noćas sam ispljunuo nešto čudno, osjetio sam kao da mi trga pluća.
Vidi da i to zaliječiš. Ja ću sve spremiti. Popij svoju kavu, starče.
Donesi mi novine koje sam propustio.
Tog podneva je bila zabava turista iz Havane, u kafeu.
Jedna od njih je pogledala ka vodi...
i među praznim pivskim konzervama i mrtvim barakudama...
primijeti dugačku kičmu ribe, koja je sada bila samo otpadak...
koji čeka da ga plima odnese.
"Što je to," upita konobara. "Tiburon," odgovori joj...
"morski pas", pokušavši objasniti što se dogodilo.
"Nisam znala da morski psi imaju tako lijepo oblikovane repove," reče ona.
"Nisam ni ja," reče njen muški pratilac.
Uz put, u svojoj kolibi, starac je ponovo spavao.
Ležao je licem u jastuku, dok ga je dječak promatrao.
Starac je sanjao lavove.